מלכה יפת-פיין
![malka](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8e/Malkaisrael1.jpg/240px-Malkaisrael1.jpg)
מלכה יפת-פיין (2 בספטמבר 1925, תל אביב-יפו – 21 בינואר 2021), הייתה אחות מוסמכת במקצועה, לוחמת אצ"ל (נודעה גם בכינוי: "טופסי"), שהשתתפה בפעולות בולטות, ובתום אחת מהן צוינה לשבח בהודעה של מפקדת האצ"ל, בשל הצלת חיי לוחמים שנפצעו.
ילדות ונעורים[עריכה]
נולדה ב-2 בספטמבר 1925 בשכונת מחנה יוסף, בתל אביב-יפו. הוריה, אהרון וחנה יפת, עלו לארץ ישראל מהעיר עדן בתימן בשנת 1923 כחלק מגל העלייה השלישית. בדומה ליהודי עדן רבים, הם היו בעלי אזרחות בריטית, והחליטו לעלות בשל התגברות מעשי האיבה נגד יהודים בעדן, והרצון לעלות לארץ הקודש להיקבר בה. בעדן התפרנס אביה מצורפות, ואמה עבדה במשק ביתה. בארץ ישראל עבד אביה כסבל בתנובה והאם ככובסת. מלכה הייתה החמישית מבין שבעת ילדי המשפחה, והראשונה שנולדה בארץ ישראל. אחותה הצעירה, ציונה יפת, הייתה חברת אצ"ל, ונהרגה ב-1 במאי 1948.[1] יפת-פיין למדה בבית ספר לבנות ליד יפו. כשהוריה נפטרו, הייתה כבת 14 ויחד עם שני אחיה הצעירים עברה לגור אצל האח הבכור יוסף ברחוב החרמון בנווה צדק. היא הפסיקה את לימודיה בתום שמונה שנות לימוד, והחלה לעבוד כמטפלת בילדים, ובהמשך השתתפה בקורס מטפלות של ויצו. בגיל 17 עברה לגור בצפת, והחלה ללמוד בבית הספר האנגלי לאחיות בעיר, הקרוי היום בית החולים רבקה זיו.
מלכה יפת-פיין הצטרפה לשורות האצ"ל בשנת 1940, בהיותה בת 15.
לוחמת אצ"ל[עריכה]
בתחילת דרכה באצ"ל צורפה לחטיבת החת"מ (חיל תעמולה מהפכני) והייתה מחלקת ומדביקה כרוזים. עם שובה לתל אביב בשנת 1944, כשסיימה את הכשרתה כאחות, הפכה פעילותה בארגון להיות אינטנסיבית יותר. שמה בארגון היה דבורה וכינויה היה "טופסי", שניתן לה בשל שערה המתולתל. בתחילה הייתה אחראית לאיתור וגיוס רשת בתי מסתור בתל אביב, שהסכימו להלין בביתם לוחמי אצ"ל פצועים ובהמשך יצאה לפעולות שטח. בדומה למרבית חברי האצ"ל שבמקביל לפעילותם המחתרתית החזיקו בעבודה סדירה, עבדה בבית חולים "הדסה" ברחוב מזא"ה ובטיפת חלב בשכונת התקווה.[2] השתתפה בפעולות במגוון תפקידים והפעילה נשק. באחת הפעמים אף נפצעה מפליטת כדור של חבר לנשק באצ"ל.
שגיאת לואה ביחידה package.lua בשורה 80: module 'יחידה:PV-options' not found.בדף תבנית:ציטוט/style.css אין תוכן.
הייתי בת 17, עובדת ביום ובערב מטפלת בפצועים בבתי המחסה, הייתי עצמאית כל הזמן, בהחלטה שלי ללמוד ובהחלטה שלי להצטרף לאצ"ל. אמי, שהייתה אישה חזקה, דתיה ומרשימה נפטרה, הייתי בת 15 כשנפטרה, אני מאוד מצטערת שלא הכרתי אותה, לו הייתה בחיים יתכן וחיי היו נראים אחרת. לארגון הייתי מתגייסת בכל אופן, היה המון כעס בציבור על המדיניות הבריטית. אבל לי היה חופש מסוים לבחור, כשהחלטתי ללכת ללמוד, אחי אמר לי לכי ללמוד תפירה. אני לא אהבתי את זה והתעקשתי על לימודי אחיות. כשחזרתי לתל אביב פגשתי מישהו ודיברנו והוא שאל אותי אם אני רוצה להתגייס, בערב הלכתי לבית הספר "תלמוד תורה" ברחוב התבור, שם בכיתת לימוד חשוכה ראיינו אותי מספר אנשים ושאלו שאלות [...] אחרי שבוע מישהו יצר איתי קשר וחיבר אותי לקבוצה, היינו נפגשים בבתי קפה ו"במקרה" הבן אדם היה בא ויושב לצדי בשולחן, יששכר וגמן היה המדריך שלי בקבוצה, הוא היה יוצר איתי קשר לקראת פעולות. [...] אני זוכרת שפחדתי, אבל זה לא הרתיע אותי, להפך מאוד רציתי להשתתף, הבטן עובדת, הראש עובד, הדם זורם ורציתי עוד... רוב הזמן לא חשבתי, פשוט עשיתי מה שהיה צריך לעשות.
בליל 1 בנובמבר 1945 השתתפה בתקיפת תחנת הרכבת המרכזית בלוד, אחת מבין 153 תקיפות של מסילות רכבת שהתבצעו ברחבי הארץ, במסגרת ליל הרכבות. במהלך פעולה זו נהרג מפקדה יששכר וגמן.[3] בדצמבר 1945 השתתפה בהתקפה על המחנה הצבאי הבריטי ששכן במגרשי התערוכה בתל אביב. מטרת הפעולה הייתה החרמת נשק למען פעולות האצ"ל. באותה התקפה נפצעו שישה לוחמי אצ"ל, בהם דב שטרנגלז ("אבנר") שמת כעבור מספר שעות. יחד עם החובשת פנינה רוטשטין טיפלה בפצועים, שלאחר טיפול ראשוני הועברו לבית-החולים.[4] לאחר הפעולה פרסמה המפקדה הראשית הודעה מיוחדת של "ציונים לשבח", בה נכתב בין היתר:
שגיאת לואה ביחידה package.lua בשורה 80: module 'יחידה:PV-options' not found.בדף תבנית:ציטוט/style.css אין תוכן.
א- שלוש פעולות ההתקפה האחרונות הוכיחו לעם ולעולם, מה עצומים הם הכוחות הרוחניים הגנוזים בקרב הנוער העברי. הן הוכיחו גם מה היה כושר התכנון הצבאי של מפקדי המעמד (כינוי לאצ"ל)... המפקדה מציינת את גונדר (איתן לבני), שחלש על התוכניות ועל ההכנות והוכיח שוב את כשרונו הצבאי המפליא... את ראש קבוצת דבורה (היא מלכה יפת-פיין), שהצילה, הודות למסירותה, אומץ ליבה וזריזותה מספר חיילים פצועים [...] כבוד למפקדי המעמד וחייליו המגשימים את צוואת המצביא ונושאים את אש המרד.
— יצחק אלפסי, אוסף מקורות ומסמכים ג', ארכיון בית ז'בוטינסקי, עמ' 70.
יפת-פיין השתתפה בשוד רכבת הכסף בחדרה, שמטרתו הייתה גיוס כספים לפעילות האצ"ל, ובו נשדדו 35,000 לא"י מממשלת המנדט. לדבריה, היא ולוחמות נוספות החביאו את הכסף על גופן: "הכנסנו את הכסף לתוך גרביים והתחזיתי לאישה בהריון, אמבולנס שהגיע למקום 'פינה' אותי לבית בת"א שם הסתרנו את הכסף מתחת למזרן בביתי בנווה צדק".[5] באירוע זה הכתה יפת-פיין ערבי בראשו ומיד לאחר מכן חבשה אותו. בהמשך האיש מסר לבריטים תיאור מלא שלה, מה שהקשה על המשך פעילותה בארגון, אף על פי כן לא חדלה מפעילותה במחתרת.
בהתקפת שדות התעופה הבריטיים בליל 25 בפברואר 1946, הייתה חלק מהכוח שתפקידו היה התרעה מפני גילוי הלוחמים והגשת עזרה ראשונה. בפיצוץ מלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946 העבירה את חומר הנפץ לירושלים. כיוון שהוריה הגיעו מעדן, והיה בחזקתה דרכון בריטי, היא נסעה במונית לירושלים בחזות של תיירת, ובמזוודתה חומר נפץ רב. תוצאות הפיצוץ היו קטלניות, 91 הרוגים ו-45 פצועים. מלכה מתארת את הפעולה כ"פנטסטית".
במהלך שנת 1946 שדדו חברי הארגון את הבנק הבריטי "ברקליס" בתל אביב כשאנשי אצ"ל בעלי חזות מזרחית נכנסו למקום ונמלטו עם אלפי לירות. יפת-פיין עמדה על המשמר בחוץ להתריע מפני גילוים, כאשר חזותה החיצונית מהווה עבורה יתרון. לדבריה, בנק זה נשדד מספר פעמים על ידי הארגון עד לסגירתו. בפעולה נוספת על מתקני הרכבת בדרום ב-2 באפריל 1946 שימשה כאחות והגישה עזרה ראשונה לפצועים. בעדותו של יהודה לפידות, שנפצע בהתקפה זו, היא מוזכרת כמי שסייעה לו רבות בתהליך החלמה ארוך: "לאחר צאתי את בית-החולים העבירה מינה את הפיקוד עלי לידי מלכה פיין ("טופסי") שהייתה צמודה אלי בכל שלבי הטיפול הרפואי, עד להחלמתי. טופסי, אחות במקצועה, טיפלה בפצועי האצ"ל ושימשה יד ימינו של ד"ר מתן, רופא הארגון."[6] בכיבוש יפו הייתה חלק מצוות האחיות שהכשירו את בית החולים פרויד ברחוב יהודה הלוי בת"א, שהוסב לאחר שננטש לקבלת פצועי הקרבות ביפו.[7]
פרשת אלטלנה[עריכה]
סיפורה מצטלב עם סיפור אלטלנה בשלושה אופנים: כלוחמת בארגון האצ"ל סייעה בפריקת האונייה מציוד ותחמושת, כאחות במקצועה סייעה לפצועים ובמישור האישי, כאישה צעירה שהתאהבה בקפטן האונייה מונרו פיין, צעיר בן 25 תושב שיקגו.
בשעות אחר-הצהריים המאוחרות של יום ראשון, 20 ביוני 1948, הגיעה אלטלנה לחופי כפר-ויתקין, "עמוסה בציוד מלחמתי ו-940 לוחמים בהם 120 לוחמות", מלכה מתארת אותם כמתנדבים צעירים. חברי אצ"ל רבים התכנסו על החוף בויתקין. האירוע הותיר אותה הלומה ודואבת:
שגיאת לואה ביחידה package.lua בשורה 80: module 'יחידה:PV-options' not found.בדף תבנית:ציטוט/style.css אין תוכן.
כשהגיעה האונייה אלטלנה שלחו אותנו לכפר ויתקין. השתתפנו בפירוק הנשק מן האונייה. זו הייתה מלכודת ממש מההתחלה, בגין היה נאיבי, הפנו את האונייה לכפר ויתקין היות וכל ויתקין היו מפא"יניקים [...] אני זוכרת שניגשתי אל מונרו לבקש ממנו אוכל עבור הלוחמים על החוף והוא אמר לי שהוא לא אוהב נשים על הסיפון שלו. עניתי לו שאני לא רוצה להיות על הסיפון שלו אלא רק רוצה אוכל [...] זו הייתה הפגישה הראשונה שלנו. ישבתי על החוף בויתקין, החלה מהומה, ונורו יריות, מספר אנשים קפצו אל המים ואז ירו בהם. [...] יהודי יכול להרוג יהודי? בשביל זה נלחמים, זה היה טבח לא קרב, מהאוניה לא נורו יריות.
הספינה עזבה את המקום והגיעה אל מול חוף תל אביב, שם הופגזה מהחוף בפקודתו של דוד בן-גוריון. בקרב זה נהרגו עשרה אנשי אצ"ל וחייל צה"ל אחד. בעקבות הפרשה נעצרו למספר שבועות כ-200 מאנשי האצ"ל, ופורקו לחלוטין יחידות האצ"ל העצמאיות בצה"ל ואנשיהן פוזרו ביחידות הצבא הרגילות. עם תום הקרבות נעצר הקפטן מונרו פיין. בתום שבוע שוחרר בשל מצב בריאותי, ויפת-פיין נשלחה לטפל בו בזמן שהותו במלון "גאולה" בתל אביב. "הייתי מביאה לו אוכל ותרופות... הוא היה בחור בן 25 והייתה לו אסתמה. הוא היה בחיל הים של ארצות הברית ושמע שלאצ"ל יש אוניה ומחפשים חובל, הלך למשרדי האצ"ל בשיקגו והתנדב להשיט את האונייה לארץ, אני זוכרת שהייתי מטפלת בו והתחיל להירקם בינינו קשר מיוחד".
עם השיפור במצבו חזר מונרו למשפחתו בשיקגו.
חיי משפחה[עריכה]
לאחר פרשת אלטלנה גמלה בליבה ההחלטה לעזוב את ישראל, והיא התנדבה לפעולה האחרונה שלה בארגון, בה ליוותה שני פצועי עיניים לטיפול בארצות הברית מתוך תקווה כי ניתן יהיה להשיב את ראייתם. כשהתברר כי הפציעה איננה ניתנת לריפוי הוחלט לשלבם בלימודי הנחיית כלבים במישיגן במטרה להקל על מצבם. עוד בטרם נסיעתה החליטה כי לא תשוב לישראל. כשהגיעה לארצות הברית יצרה קשר עם מונרו והם נפגשו בניו-יורק. מערכת היחסים התהדקה והוא בא לבקרה מדי שבועיים בניו יורק. "הייתה לי דירה עם שני הלוחמים ליד רחוב ברודוויי, לא היינו יוצאים לבלות הרבה, היה קר ובדירה היו עכברים, כשמונרו היה מגיע לבקר, היה מביא מתנות, פעם הביא לנו רדיו שלא נשתעמם. לא ידעתי לדבר אנגלית אבל הסתדרתי, הייתה לי תחושת בטן שנתחתן. כשירד על ברכיו והציע לי נישואים לא הופתעתי". הם נישאו ב-21 באפריל 1949 בדירת אימו של מונרו בשיקגו. על נישואי חברי האצ"ל נכתב כי: "הגורל המשותף והחיים האינטנסיביים במחתרת, הפכו את חברי האצ"ל למשפחה לוחמת, לכן אין פלא שחלק גדול מהבנות נישאו לחבר בארגון. מתוך מִדְגם של 171 בנות, 125 מהן (כ-73%) נשאו לאיש האצ"ל, רובן ככולן לאחר הקמתה של מדינת ישראל".[8]
בשנת 1952 חזר הזוג לישראל יחד עם בנם הבכור, כבן שנה. מונרו, שכבר סיים לימודי הנדסה באוניברסיטת ברקלי לא השתלב בשוק העבודה ולאחר 6 חודשים החליטו לחזור לארצות הברית בעקבות הצעת עבודה שקיבל מג'נרל אלקטריק. בהמשך עבד בחברה גדולה שסיפקה מים וחשמל בקליפורניה במשך כעשר שנים. יפת-פיין עבדה כאחות בבית חולים בסנטה מוניקה. בשנת 1981 יצאו לגמלאות, רכשו יאכטה במטרה לעגון במרינה של סן פרנסיסקו כדי לבקר את בנם הבכור, אולם לא הספיקו לממש את חלומם. מונרו לקה בהתקף לב והיה בתרדמת שישה חודשים עד לפטירתו ב-2 ביולי 1982. היא הייתה בת 58, אם לשלושה בנים ובת (דן, קני, ריצ'רד ושרונה).
התגוררה בווינדזור, קליפורניה, סבתא לשמונה נכדים ושני נינים, כולם מתגוררים בארצות הברית. היא קיימה אורח חיים מסורתי, ונהגה להגיע לבקר את משפחתה בישראל.
לקריאה נוספת[עריכה]
- אופירה גראוויס-קובלסקי, "'גזזי צמתך וחגרי את חגורתך' – נשים באצ"ל, בלח"י ובחרות", האומה 194 נב, מאי 2014, עמ' 79–86.
- איתן לבני, המעמד, הוצאת עידנים ספרי ידיעות אחרונות, 1989.
- יצחק אלפסי (עורך), הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל: אוסף מקורות ומסמכים, הוצאת מכון ז'בוטינסקי ת"א.
קישורים חיצוניים[עריכה]
שגיאת לואה ביחידה package.lua בשורה 80: module 'יחידה:PV-options' not found.
- שגיאת לואה ביחידה package.lua בשורה 80: module 'יחידה:PV-options' not found.שגיאת לואה ביחידה package.lua בשורה 80: module 'יחידה:PV-options' not found.שגיאת לואה ביחידה package.lua בשורה 80: module 'יחידה:PV-options' not found.עופר אדרת, "הכנסנו את הכסף לגרביים": לוחמת האצ"ל מתה בגיל 95, באתר הארץ, 28 בינואר 2021
- מלכה יפת פיין באתר "פוליטיקלי קוראת"
- יהודה לפידות, היום שרה הקטנה: סיפורן של לוחמות האצ"ל, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי ואגודת מוזיאון האצ"ל, 2003.
- דיוויד לסקין, ראיון עם מלכה יפת-פיין לאתר Irgun Fighter Remembers the Altalena (באנגלית).
- על מלכה יפת-פיין (טופסי) בערך אצ"ל באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית).
הערות שוליים[עריכה]
שגיאת לואה ביחידה package.lua בשורה 80: module 'יחידה:PV-options' not found.
- ↑ ציונה יפת באתר נזכור את כולם, משרד הביטחון.
- ↑ אופירה גראוויס-קובלסקי, "'גזזי צמתך וחגרי את חגורתך' – נשים באצ"ל, בלח"י ובחרות", האומה 194 נב, מאי 2014, עמ' 79-86.
- ↑ איתן לבני, המעמד - מבצעים ומחתרת, הוצאת עידנים, 1987, הפרק "ההתקפה על תחנת הרכבת המרכזית בלוד - 1 בנובמבר 1945", עמ' 143
- ↑ יהודה לפידות, היום שרה הקטנה: סיפורן של לוחמות האצ"ל, עמ' 107.
יהודה לפידות, נשים באצ"ל, האנציקלופדיה היהודית דעת. - ↑ יהודה לפידות, היום שרה הקטנה: סיפורן של לוחמות האצ"ל, עמ' 109.
- ↑ יהודה לפידות, היום שרה הקטנה: סיפורן של לוחמות האצ"ל, עמ' 133-137.
- ↑ יהודה לפידות, היום שרה הקטנה: סיפורן של לוחמות האצ"ל, עמ' 253.
- ↑ יהודה לפידות, היום שרה הקטנה: סיפורן של לוחמות האצ"ל, עמ' 7.
קטגוריה:לוחמי האצ"ל
קטגוריה:יהודים תימנים
קטגוריה:ישראלים שהיגרו לארצות הברית
This article "מלכה יפת-פיין" is from Wikipedia. The list of its authors can be seen in its historical and/or the page Edithistory:מלכה יפת-פיין. Articles copied from Draft Namespace on Wikipedia could be seen on the Draft Namespace of Wikipedia and not main one.